O první dubnové sobotě jsme se vypravili s Martou a s Mirkem na sever Žďárských vrchů. Vlakem se naše devatenáctičlenná skupina dopravila do Žďáru nad Sázavou, kde jsme po ranním občerstvení v nádražní hale nastoupili do linkového autobusu.
Vystoupili jsme v Herálci, kterým protéká řeka Svratka tvořící historickou zemskou hranici.
K samotám zvaným Kuchyně a k rybníku Šantrůček nás dovedla modrá turistická značka.
Vešli jsme do lesa, který jsme opustili asi po dvou kilometrech. Široká náhorní louka s téměř šumavskými smrky a s nádherným výhledem je jako stvořená k odpočinku. Svačíme, sedíme i ležíme a vyhříváme se za účasti vlídného sluníčka. Pod čistě modrou oblohou je laskavá náruč naší Vysočiny tak konejšivá.
Jen příslib dalších krásných míst měl tu moc ukončit naše lenošení. Osada Lhoty, součást podhorské vesnice Vortová, nás přivítala starobylým zákoutím, přívětivými obyvateli a přírodní památkou – haltýřem na prameni. Vysvětlili jsme si jeho funkci a vydali jsme se k Černé skalce. Minuli jsme kamenný kříž a sestupovali širou lučinou k silnici. Bystré oči si povšimly růžově kvetoucích lesních lýkovců.
Lesní cesta nás zavedla k Vortovskému potoku a k přehradě Hamry, jedné z našich nejstarších přehrad se sypanou hrází. Půvabná zákoutí zdejší přírody jsme opustili po pěšině vedoucí k obci Hamry, kde do 18. století stával vodní hamr na zpracování železa. Tady jsme se setkali se zelenou značkou, která nás doprovodila k Chrudimce.
Z důvodu lesní kalamity jsme zamířili ke dvěma samotám Hamřík, u nichž jsme našli opravdu zapomenuté, nádherné a zdálo se, že civilizačně nepokažené zákoutí. Také tady byli příjemní obyvatelé a navíc roztomilé bečící stádečko oveček.
Pak už nás čekal závěrečný úsek – chvilička po silnici a potom už cesta městem Hlinsko až do jeho nejkrásnější části – památkové rezervace lidových staveb Betlém.
V jedné z chalup je restaurace U Huberta, kde jsme k naší velké spokojenosti poobědvali a odpočinuli jsme si.
Domů jsme odjeli vlakem v 15,05 hodin.
Dnešní trasa měřila asi 16 km.